Lelet
feLugossy László: Szufla a budapesti Mission Art Galériában
Paksi Endre Lehel

Egykori szentendrei lakóházának padlására deponált, ezért nehezen megközelíthető és ezért elfeledett életmű-rétegek kerültek napvilágra az elmúlt két évben. Tisztítás és katalogizálás a galerista által szorgalmazva, mert a művész már kiállítani sem igen rajong. Kortársi régészek csemegéje, egy épp egyetemista korú időkapszula: a lelet bombasztikus. Olyannyira, hogy a Falk Miksa utcában csak a fotódokumentációk és kisebb rajzok fértek el, a megboldogult B55 tereiben pedig a monumentális művek.

A számos ismert, vagy félig ismert Laca-mű e túltermelt életműből ugyanezt csinálta: kapu volt mindegyik, ha láttam, magamba, és nem válasz volt, hanem kérdés. Életműként labirintus, következetesen meghökkentő, ösvényekre invitáló séta, minden elemében egész és sosem kimerítően áttekinthető. A lelet anyaga tehát éppen annyira nem meglepetés, mint amennyire bármely rekvizituma az életműnek meglepetés. A kreativitás olyan midászi ajándékai ezek, amik művé teszik, amihez érnek: az éppen hirtelen kéznél lévő hulladék kátránypapírt, használt ruhákat – miközben maga a műalkotás és tartalmának magasztossága is tréfa tárgyává lesz.
Az anyag kuriózumát az adja, hogy viszonylag pontosan köthető babaloni mérföldkövekhez, jelesül csak akkor kerülhetett erre a padlásra, amikor a művész e házat építette és lakta, tehát 1992 előtti dolgok, javarészt a nyolcvanas évekből, fontos átnyúlással az azt is megelőző évtizedre. Tekintve, hogy ekkor már nem biztos, hogy volt még valóság, viszont cserébe volt egy fogatlanodó és utolsó mániájáig kiismert, kiszolgáltatott és veszélyes, egységes közösséget ezáltal kovácsoló ellenséggel szemben remélt jövő, sokak fölidézésében e korszak aranykorszerűnek tetszik, ha ma rákérdezünk. Pezsgés és élet és nyitássorok – kolosszális árnyak tövében derű. Drámai, azóta sem elsajátított lecke, hogy feLugossy ezen időtáv lezárultával hová ment, és őt igazolja, hogy amit addig csinált, nagyjából ugyanazt kellett folytatnia, csak sokkal halkabban.
De vissza az aranykorhoz: undorító volt. Olyan szervezett, társadalmi és személybe interiorizált ármány kötelmei rángatták a lakost, hogy erre egy cselekvés látszott egyedül etikusnak ismét: a dada. A rációmaró káoszmágia, és annak a kisebb, de gyorsabb hatású – ámbár alattomosabb, és azóta is önmagát frissítő – reinkarnációja, a szürrealizmus. A kettő között annyi a különbség, hogy az elsőt nem érted, a másodikat azt hiszed, hogy érted. Az előző őrület, az utóbbi érdekes.
feLugossyt ilyen egyszerű, végső koncepciók érdekelték, mint a tudat szabadsága, s ezért barangolt saját örömére e spontán mágiával legalább a szűkebb közegében fölrobbantott ellenszenves építmény romjain túlra. Minderről az irodalom bőséges; s a tudomány nyelvén, ami elmondható e tudomány-, vagy, úgymond hasznos tudás-ellenes életműről, azt Tatai Zsóka a tárlathoz készült tanulmánykötetben precízen, kimerítően meg is fogalmazza. A pszichoanalízis elméletével alátámasztott szürrealizmus mindeközben már bőven az a terep, amely nevében jelzi, itt egy határ átlépése történik, amely ki fog lógni a tudományok minden fölötti uralomra törésének, a megértésnek és az alkalmazásnak kinyúlni kívánó karjai alól is. feLugossy tevékenysége valószínűleg itt kezdődik – ezért a szubjektív másodlagos irodalom árja, mint ez is most.
Mondjuk, hogy tevékenysége valóságvarázslás, amely időt lop a befogadónak a befogadó testetlen rabtartóitól. Például a hetvenes évek rajzai, vagy a későbbi, nagyobb szabású, szőnyegszerű szerkesztési elven készült más technikájú rekvizitumok gyanús, hogy visszajátsszák befogadáskor saját keletkezésük idejét. Értelmet kereső tekintetünk ugyanúgy portyáz a síkon, mint a művész „vezetett” keze alkotás alatt: mindez szökési állapotot ad, amíg elidőzünk a képeknél. Ebben az elidőzésben segít a kifinomult adagolással a közhelyekkel egymás mellé szeletelt őrület –akár feLugossy szövegeiben – barokkosan föl-fölcsillant értelmesnek tűnő részeket csalinak, pusztán azért, hogy a rövid időközönként törvényszerűen jelen lévő antiértelem interpretálhatatlanná tegye az éppen földolgozni célzott egységet. Mindez elmondható valószínűleg a szürrealista automatizmusról általában, s stilárisan bizonyíthatóan is egy újabb gyanú merül föl, jelesül, hogy az egész azért zajlik, hogy a művész egó zárójelbe tétessen, azaz ezeket a rajzokat inkább egy meta-személyiség készíti azóta is, egy össz-emberi, általánosabb szubjektum.
E rengeteg munka gyümölcse, a rengeteg rekvizitum rengeteg időt generál, most a Mission Art ezt dobja a piacra az időkapszula föltörésével. A szufla arra utal, hogy ezeket az időgépeket szédületes tempóban készítette a művész, nagyon nagy mennyiségű valóságot gyártott általuk, és minderre futotta egy ember akkori erejéből: olyannyira, hogy nem fértek tőlük, ezért kellett őket a padlásra fölvinni.
Ezt az erőt mintha nem is személyéből keletkezettként azonosítaná a művész maga is. Vezetett kezéről beszél, illetve az entrópia metaforáját használja, a káoszmágia kifejezést csak én erőltetem, hogy jobban tudjam megragadni ezt az egész dinamikát, tett-állapotot; ezért mondok inkább rekvizitumot is, mint a performansz után maradó holmit. Tett, mert gesztus, állapot, mert hozzáállás, és rekvizitum, mert elkészültével nem kerül újrahasznosításra – nem épül bele újabb műbe fizikailag, azaz elengedett csomag, autonóm entitás. Emiatt szerencsésen független lesz a tett-állapottól, nem kiszolgáltatott az egyes darab a hermeneutikus interpretációnak sem – noha az nem is erodálja, ha tudjuk, hogy aranykori, és az mi is volt és a művész számára az éppen mi volt. Ezért is különös csemege e lelet, hiszen mégis nagyon határozottan artikulált a kontextusa a tárlat e rövid idejére, illetve a katalógusnak köszönhetően nem is csak erre a rövid időre.
Az alapanyagok: a közhely és a téboly örökké aktuálisak, talán ezért sem cserélt radikálisan tett-állapotot a művész, még remeteként sem. Az időcsenés viszont egyre megnehezítettebb: testetlen rabtartóink végül és hiánytalanul interiorizálódtak, azaz nagyon is tudjuk, hogy mire nem érünk rá, nem igaz? Magunknak szervezzük meg önújraszűkítő érdeklődés alapon nyitatlanságunkat: aktualitását vesztette-e vajon az időszerzés?

(2014. október 20–november 20.)